Микеланджело Буонароти
Затуй, че Феб не гърчи, не увива…

Превод от италиански: Драгомир Петров, 1970

chitanka.info

Затуй, че Феб не гърчи, не увива…[0]

Затуй, че Феб не гърчи, не увива

ръце около туй кълбо студено,

светилото велико и стъмено

нарече нощ сганта непрозорлива.

А слаба е нощта и боязлива,

та огънят й взема мигновено

околовръст живота и смутено

тя къса гръд пред праханта хаплива.

Че дъщеря на Феб и на Земята

от светлина и твърд е въплътена

чрез сянката, която се създава.

Ала не я възпявай! Прокълната,

тя вдовствува, от ревност изнурена;

дори светулката я наранява.

[0] Този сонет е между най-хубавото в поезията на Микеланджело. Той лежи вече в една напълно негова образна сфера и може да бъде разглеждан като поетична транскрипция на прочутите скулптурни образи на Нощта в гробницата на Медичите. Впрочем темата на „Нощта“ е твърде любима на поета. Тя го вълнува дълбоко и той вижда в нея образа на своята и човешката съдба, на смъртта, която поглъща всяка човешка суета. Затова оттук нататък, повече или по-малко разгърнат, ще срещаме този мотив заедно с темата за огъня в най-дълбоките му и вълнуващи стихотворения. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.